Роздуми над Словом Божим на І Неділю Великого Посту, рік Б
Наслідком гріха є вигнання з раю. Тому і більшість наших зусиль покращити життя — це пошуки раю і намагання повернутися до нього. А досвід вигнання супроводжує нас від самого початку. Немовлятко в лоні матері відчуває справжній рай: має що їсти, пити, перебуває в безпеці. І настає такий момент в історії життя кожного з нас — день народження. Власне, дитину наче виганяють із цього раю, що пов’язане з неабияким шоком! Потім дитячий садок, школа, інститут… зміна місця проживання… і врешті — вершина вигнання, коли мусимо покинути цей світ.
Вигнання ми переживаємо також і на духовному рівні. Самі собі стаємо чужими, нам більше подобається займатися чиїмось життям, аніж своїм власним, краще бути з кимсь, ніж наодинці з собою.
Історія людства становить посилені пошуки куточка, де б ми почувалися затишно. Та от біда — шукаємо рай там, де його немає. Кожний гріх — це невдалі пошуки раю.
![о. Роман Лаба](https://credo.pro/wp-content/uploads/2011/11/45-132x1321.jpg)
“ Немає такого людського досвіду, якого б Бог не розумів
Пустеля! Так виглядає наше життя після Едему: багато міражів, якими не вдасться насититися. Саме такі умови людського буття прийняв на себе Син Божий. У Євангелії від Марка читаємо: «І був Він у пустелі сорок днів, спокушуваний сатаною; і перебував серед звірів, і ангели служили Йому». Коли відкидаєш спокуси лукавого — здобуваєш рай. Тому Ісус у цьому тексті показаний як Новий Адам. Згадка про диких звірів та опіку ангелів натякає на стан, пережитий Адамом у раю (коментар до Євангелія від Марка 1,12-13 у «Єрусалимській Біблії»). Коли в пустку свого серця неустанно запрошуватимеш Бога, воно знову стане зрошеним садом: «…і буде Господь тебе завжди провадити, і душу твою нагодує в посуху, кості твої позміцняє, і ти станеш, немов той напоєний сад, і мов джерело те, що води його не всихають» (Іс 58,11)!
Господь часто ходив на відлюдні місця і там молився. Упродовж усієї історії християнства Його молитву наслідували багато подвижників. Відходячи на пустинні місця, вони «докопувалися» до пустелі свого серця, щоб запросити туди Бога. Перебування і спокушування Сина Божого в пустелі — знак того, наскільки близький нам Господь. Немає такого людського досвіду, якого б Він не розумів.